Cum FMI nu polemizează liber precum politicienii şi analiştii cu agendă, deci e scos țap ispășitor pentru măsuri impopulare, dar inevitabile, EFOR aduce cateva argumente pentru efectele benefice ale acordurilor. Critica FMI, si nu doar in Romania, se face de regula pe bază de clişee şi legende, menită să acopere o clasa politică incapabilă de reforme şi diverşi actori sociali ce se plâng de guvern ȋn privat, dar se gudură pe lângă el ȋn public. In acest raport EFOR vă dă nume şi exemple.
FMI nu polemizează liber precum politicienii şi analiştii cu agendă, deci pică țap ispășitor pentru măsuri impopulare, dar inevitabile. Critica FMI e pe bază de clişee şi legende, menită să acopere o clasa politică incapabilă de reforme şi diverşi actori sociali ce se plâng de guvern ȋn privat, dar se gudură pe lângă el ȋn public. In acest raport, EFOR vă dă nume şi exemple
După iresponsabilitatea veselă din 2007-08, când s-au dublat pensiile și salariile, criza economică ne-ar fi dus în situația Greciei
România a făcut DOUĂ acorduri cu FMI: primul pentru fonduri; celălalt ca garanție că facem ce trebuie, pentru bani mai ieftini din piaţă
Primul acord a adus reforme majore ȋn de-clientelizare și responsabilitate fiscală; al doilea a menținut reușitele din primul și a mai împins câteva măsuri de reformă sectorială
Nici nu e foarte originală, mantra “nu vrem austeritate, vrem dezvoltare” fiind una populară azi ȋn Europa lovită de criză, deşi nimeni nu i-a dat de cap ȋn detaliile sale concrete.
Ne-am gândit că e cazul să lămurim și treaba asta care tinde să ia o viteză politică remarcabilă: ne-ar fi fost mai bine anii ăştia fără acordurile cu FMI? Şi ȋn consecinţă, cum trebuie procedat pe viitor? De ce noi, la EFOR? Deoarece analiza prevederilor reale din aceste documente, a istoriei negocierilor (cine, ce a solicitat, şi când), ca să nu mai vorbim de analiza efectelor practice ale măsurilor propuse (din care unele s-au aplicat; altele nu) se dovedesc din păcate sarcini dincolo de orizontul de cuprindere şi interes al kommentariatului autohton.
Una din sursele de expertiză posibilă – marea industrie din sectorul energetic (EON, ENEL, CEZ, GDF, Petrom), beneficiar net al acestor acorduri – e din păcate absentă din peisajul discuţiilor publice, probabil din teama de a nu supăra guvernul, sau mai bine zis relaţia din guvern pe care şi-a creat-o fiecare separat. Ca atare, dialogul social rămâne şchiop şi nereprezentativ ȋn partea de actori economici relevanţi.
Întâi, o precizare: cel de-al doilea Acord, cel pe care l-am avut noi în România din 2011, a fost o excepție absolută: din 2009 încoace, în nicio altă țară din lume FMI nu s-a mai implicat în reforme structurale, adică în condiționalități de reformă pe sectoare: energie, sănătate, transporturi. La noi, FMI și-au dat seama că trebuie făcută o excepție, deoarece jaful generalizat din transport, energie și sănătate fac pur și simplu ca stabilitatea macroeconomică și perspectivele de dezvoltare pe termen lung să fie puse serios în pericol. Și că fără condiționalități dure, guvernul României, oricare ar fi el, nu va renunța la jaful generalizat.
Ce-a reușit FMI în cele două Acorduri?
România a apelat prima dată la FMI când ne ajunsese literalmente cuțitul la os: creșterea pensiilor și salariilor în 2007-2008, plus o așteptare complet nerealistă de creştere economică de 4% pe 2009 (a fost scădere de peste 7%), angajaseră cheltuieli nesustenabile la buget pe care ar fi trebuit să le acoperim din ceva, fie din bani de la FMI, fie din alte părți. Dar ȋn 2009 nu mai aveam acces la credite decât pe termen foarte scurt, la dobâzi ruinătoare de vreo 8% înainte să vină FMI-ul. Adică eram, practic, în faliment, cu spatele la zid. N-am auzit pe nimeni la vremea aceea – opoziţie, patronat, sindicate, analişti – propunând altceva realist care să funcţioneze.
E complet fals că din cauza acordului cu FMI ȋn sine am fi ajuns la dublarea datoriei publice până azi; avem datorie publică din cauza deficitelor din anii trecuți pe care a trebuit să le acoperim cu ceva – bani de la FMI sau din altă parte – și am fi avut datorie și mai mare dacă n-ar fi pus FMI-ul biciul pe noi să reducem brutal deficitul. Deficitul e din cauza noastră, nu din a FMI-ului; a-i acuza pe ei este ca şi când ai acuza banca de la care te-ai ȋmprumutat de faptul că ai datorii.
De pildă numai deficitul bugetului de pensii este peste jumătate din deficitul bugetului de azi, după dublarea pensiilor şi salariilor ȋn 2008. Cu alte cuvinte, dezechilibrele macroeconomice erau acolo, cu sau fără FMI; acordul cu ei doar ne-a ținut la suprafață. Comparațiile cu “ce era înainte de acordul cu FMI”, adică cu anii buni de până ȋn 2008, sunt aberante, deoarece comparaţiile cu sens trebuie făcute cu contrafactualul, adică ce ar fi fost dacă n-am fi avut acordul.
Au existat două Acorduri cu FMI: unul în 2009-2011 în care ni s-au dat bani (marea majoritate s-a dus în rezervele BNR, nu ca să acopere deficitul); altul ȋn 2011-2013, în care am avut doar o garanție ca să luăm credite ieftine de la alții.
În primul Acord, marea reușită incontestabilă a FMI-ului a fost consolidarea fiscală, cu arierate cu tot, nu doar deficitul pe cash: de la 9% PIB deficit al bugetului consolidat pe ESA95 în 2008 s-a ajuns la 3% azi, punct. Orice altă interpretare este pur și simplu răuvoitoare sau neinformată. ESA95 cuprinde și arieratele, ba chiar și o parte din arieratele companiilor de stat: de exemplu, Termoelectrica, cu vechi datorii pe care nimeni nu le mai crede recuperabile și care se duc în buget.
Reducerea drastică a deficitului și responsabilizarea fiscală s-au făcut prin adoptarea unor legi şi luarea altor măsuri care limitează cheltuirea a banului public aiurea:
Legea salarizării unitare, mai exact eliminarea bonusurilor și stimulentelor care erau în unele cazuri și de trei ori cât salariul și transformaseră administrația publică în mici feude unde șeful dispunea discreționar de bunăstarea subalternilor, iar aceștia îi erau loiali personal (vă mai aduceți aminte de scandalul de la Finanțe?)
Legea responsabilității fiscale, care deși nu e respectată mereu a mai ținut unele rectificări bugetare sub control și a construit Consiliul Fiscal, un watchdog pe finanțele publice care măcar face de rușine Guvernul la derapajele majore.
Legea pensiilor prin care s-a rupt legătura pensie = 45% din salariu și s-a revenit la principiul contributivității; în plus s-au eliminat pensiile ocupaționale, aşa ȋncât cei care sunt în Armată azi nu vor mai avea pensii speciale. Asta era deopotrivă o problemă fiscală și de echitate.
S-au evaluat arieratele din sănătate și au început să fie ținute sub control arierate care depășiseră un miliard de euro din cauza eliminării iresponsabile a oricărui mecanism de limitare a cheltuirii în sistemul public în 2008 (ironic, de către actualul ministru). Astfel ȋncât azi se poate aplica Directiva europeană 7, cea cu plata în maxim 30 de zile, un lucru de neimaginat prin 2009-2010.
În cel de-al doilea Acord s-a mers pe condiționalități structurale pe lângă cele de stabilitate macro. Printre reușite (fie şi parțiale), s-a adoptat Ordonanța 109 prin care măcar s-a stabilit clar cum ar trebui să arate un cadru de guvernanță corporativ sănătos pentru companiile de stat. S-a făcut de asemenea prima bază de date cu companiile de stat de la nivel central; ȋnainte de asta Ministerul de Finanțe nu avea nici o idee câte companii sunt în subordinea Guvernului; nici vorbă nu putea fi de evaluarea deficitelor, arieratelor sau profiturilor pierdute!
Companiile de stat sunt monitorizate pe pierderi operaționale și arierate și se ȋncadrează în ținte. S-au mai plătit din arieratele din sănătate și s-au pus condiții pentru reforma companiilor din transport, iar acum chiar tragem nădejde că în sfârșit se va privatiza CFR Marfă, o companie căpușată cu miliarde de peste un deceniu. Dar ca să ilustrăm mai ȋn detaliu diversele reușite punctuale, avem mai jos un mic studiu de caz din sectorul energie.
Un studiu de caz: a ajutat FMI sectorul energiei?
În energie, de pildă, acordul cu FMI a avut câteva condiții:
1. Abandonarea ideii stupide cu campionii integrați, măsură complet inaplicabilă și care a blocat orice investiție în sectorul energiei chiar în cei mai buni ani, 2007-08. Să fie clar, din cauza ideii cu unul-doi campioni integrați nu s-a făcut absolut nimic în energie timp de patru ani. Să nu mai spunem că era o idee perversă de întreținut niscaiva centrale termo, care nici nu sunt funcționale, pe seama decapitalizării Hidroelectrica și Nuclearelectrica, și de ascuns contractele cu “băieții deștepți” devenite prea vizibile o dată cu funcționarea din ce în ce mai bună a bursei de energie OPCOM. Acesta, nu altul, e scopul înființării campionilor integrați, idee care acum pare că se întoarce, susurată cu insistență pe la urechile premierului Ponta de unii consilieri.
2. Profesionalizarea managementului companiilor de stat. Adică în loc să fie politruci de partid, membrii CA și directorii generali urmau să fie selectați printr-un proces competitiv, prin selecție internațională. Aplicarea s-a făcut adesea cu rea intenţie: se poate înțelege furia FMI și a Fondului Proprietatea când la Oltenia headhunterul internațional a găsit că cel mai bun manager din lume, după ce au căutat până și prin Bangkok, este fix vicepreședintele PSD Gorj. Dar oricum, companiile astea trebuie conduse de oameni care se pricep, pentru buna funcționare a sectorului și profitabilitate la buget deopotrivă.
3. Aprobarea legilor care transpun Directivele din Pachetul III al Comisiei Europene (legea energiei și legea ANRE). Din păcate, cum am mai arătat şi cu altă ocazie, legea ANRE a fost încălcată tocmai de Parlament, anume la trei săptămâni după ce-au aprobat[2]-o. Deși era treaba Comisiei, FMI a preluat și această măsură ȋn monitorizare, ca să-i dea mai multă greutate, iar FMI-ul a reușit s-o împingă.
4. Incetarea o dată pentru totdeauna a contractelor de vânzare de energie de companiile de stat prin alegerea necompetitivă a partenerilor. Cu alte cuvinte, Hidroelectrica să nu mai vândă unor amici contractați fără licitație, la jumătate de preț – lucru valabil şi pentru celelalte, Romgaz, Nuclearelectrica, Oltenia etc. Să se vândă tot prin OPCOM, transparent, competitiv, nediscriminatoriu. Pe aceeaşi linie, hai să facem și platformă de gaze, că se poate, ca să nu mai furnizeze Romgaz direct la Interagro. Anularea contractelor existente cu băieții deștepți: aici într-un final, după ce Monica Macovei a cerut public comisarului de la DG Comp Almunia să se miște naibii odată, s-a lansat în sfârșit investigație oficială de la Bruxelles.
5. Plata datoriilor SNCFR către furnizorii de energie electrică EON, CEZ, ENEL, dar și Electrica. Acești producători nu pot deconecta CFR de la reţea, nu le dă legea voie, ȋnsă CFR continuă să nu plătească, ceea ce echivalează cu creeping expropriation, cum bine zicea unul dintre cei afectați. Iniţial se strânseseră vreo 2 miliarde de RON arierate iar acum se acumuleză datorii noi.
6. Respectarea de către ANRE a propriilor reglementări, adică: să nu mai forțeze EON și GDF să cumpere gaz scump și să-l dea ieftin la consumatorul final, în timp ce gazul ieftin de producţie proprie se ducea la Interagro, Azomureș și Elcen. Vreo jumătate de miliard de euro au pierdut EON și GDF în 2009-10 ȋn acest fel, bani care se vor recupera de la noi, nu vă faceți iluzii. Legea a fost finalmente schimbată doar pentru că a bătut cu pumnul în masă FMI, ca măcar să nu se mai piardă bani în continuare, fiindcă tot noi ar fi urmat să plătim.
7. Liberalizarea prețurilor la energie electrică și la gaz, cum cere bunul simț economic și cum s-ar putea face la zero cost pentru consumatorul casnic dacă s-ar vrea, dar nu se vrea pentru că trebuie să primească gaz ieftin Interagro sau Azomureș și electricitate ieftină Mittal, Alro, și toată șleahta de băieți deștepți din România și din toți Balcanii (Alpiq, Energy Holding, EFT etc). Din nou, Comisia a avut nevoie și de ajutorul Fondului. Că tot este FMI acuzat că n-ar avea inimă pentru popor, ei au venit și cu soluţia pentru protecția consumatorului: împărțirea profiturilor suplimentare rezultate din liberalizare între privat (Petrom) și bugetul statului, ca să existe resurse la buget pentru subvenţii directe către consumatorul casnic, în așa fel încât acesta să nu simtă liberalizarea.
8. Privatizările. Indiferent ce orientare ideologică ar avea vreun partid de guvernare, e nevoie de privatizări pentru investiții majore în sectorul termo și pentru transparența funcționării companiilor ȋn general, care ar fi listate la bursă. FMI și-ar fi dorit privatizare majoritară la Oltenia (care dă faliment oricum fără asta, nu-i nimic, rămânem fără vreo 10% din producția de energie electrică); Electrica; și pachete minoritare plus listare la Hidroelectrica, Romgaz, Nuclearelectrica, ca să se revitalizeze un pic și bursa de valori și să obligăm aceste companii să respecte măcar cerințele minimale de guvernanță corporativă ale BVB (transparență). In plus, ca să mai intre aici și un pic de concurență din afara cercului mic de jucători din prezent, plus investiții străine, plus niște stakeholderi noi. Toate, doar-doar or începe să se mai opună și alții la ideile de proastă guvernare, nu numai FMI.
9. Accelerarea discuțiilor pentru a treia perioadă de reglementare 2013-2017 pentru rețele de distribuție și transport, că țipau ENEL, EON, CEZ pe bună dreptate că nu s-au actualizat tarifele și au venituri amânate de vreun miliard pentru investiții făcute și recunoscute legal de ANRE.
10. Rezolvarea arieratelor din termoficare. S-a construit un mecanism de asigurare a plății la timp a subvențiilor locale și prevenirea acumulării de noi arierate care ar fi dus la falimentul distribuitorilor (ex. Elcen – RADET).
La fiecare misiune a FMI s-au făcut consultări și discuții cu toată lumea. Ideea că programul FMI-ului e scris de undeva la Washington după o reţetă fixă, deci e irelevant aici “ȋn condiţiile noastre concrete”, este de o naivitate infantilă. Doar reaua voinţă sau lenea crasă de informare poate determina pe cineva să repete asemenea clişee. In realitate, problemele pe care le află FMI despre sectoare din discuțiile de felul ăsta se știu, plus din alte analize făcute de FMI, de Comisie și de Banca Mondială pe datele obţinute tot de la autorităţi; alte surse nu există.
Toată lumea care a luat parte la discuţiile cu FMI – companii, sindicate, ONGuri, specialiști, bănci, consumatori, din toate sectoarele, transport, energie, sănătate etc – inclusiv cei care strigă ȋn gura mare că “n-au fost consultaţi”, veneau de fapt cu jalba-n proțap să se plângă de ceilalţi şi să ceară să le rezolve FMI problemele punctuale. Asta ȋnsemnă, probabil, ȋn viziunea fiecăruia, “condiţiile noastre concrete”.
Ce s-a reușit
În energie s-a recuperat o parte din pierderea pe care o făceau companiile pe gaze în favoarea băieților deștepți gen Interagro&co, prin punerea în aplicare a legii;
S-au făcut plățile datoriilor restante de la CFR către furnizorii de electricitate;
S-a aprobat cu mari eforturi calendarul de liberalizare;
S-a reușit trecerea Legii energiei și a legii ANRE, lucru pe care Comisia de una singură nu reușea să-l facă;
Din legi s-au eliminat măcar unele dintre interesele nelegitime (doar unele, pe celelalte și le-au împins pe alte căi tocmai cei care cereau FMI-ului să le rezolve problemele legitime);
S-a pus pe tapet problema politizării companiilor și cea a băieților deștepți și s-au blocat cu scandal tentative să se încheie alte contracte;
Cu chiu cu vai s-au eliminat facilitățile preferențiale pentru “marii consumatori de gaze” (Interagro, Azomureș) care urmau a fi protejați la fel precum consumatorii casnici, pe seama acestora, dacă nu observa FMI la timp, în 2011.
Ce nu s-a reuşit
Marele eșec al Acordului e faptul că n-au avansat privatizările, că nu s-a numit ȋn mod consistent management profesionist la companiile de stat (pe locuri, acţiunea a degenerat ȋn farsă) și că nu s-a rezolvat situația cu contractele bilaterale: deocamdată nu înțelege nimeni care-i povestea cu spectaculoasa insolvență a Hidroelectrica și de ce a fost nevoie de ea când se puteau face actele pachet și trimite la DNA (aşa cum pare că se procedează acum cu jumătate din acte, cele despre PDL; bun și-atât). Cert e că fără FMI s-ar fi obținut mult mai puțin: probabil și acum mai discutam doar despre înființarea Campionilor Integrați, exact ca în 2007 sau în 2011.
De ce nu s-a reuşit: coloana vertebrală lipsă?
Ei bine, deși FMI și-a propus să rezolve toate problemele din listă, pe cât s-a priceput și a putut, a fost absolut singur. Numai Fondul Proprietatea a mai făcut câte ceva, în special dând în judecată pentru furturi conducerea companiilor la care sunt acționari, dar și ei numai când le-a ajuns cuțitul la os. In rest, nimic.
N-am auzit nici pe traderii cinstiți și dl Lungu să iasă și să ceară public ca toate companiile de stat să vândă prin licitație ca să aibă toată lumea acces la energia produsă de companiile de stat; nici pe dna Gheorghe să dea în judecată statul român că nu aplică Directivele europene cu liberalizarea pieței gazului.
N-am auzit pe nimeni dintre domnii d’Agnese, Stab, Hajdinjak să iasă public și să spună că e inadmisibil ca statul practic să-i exproprieze forțându-i să furnizeze în continuare la rău-platnicul SNCFR, sau să dea în judecată statul pentru încălcarea legii și a directivelor europene, deși ENEL se plângea ȋn privat că datoria neplătită pe care o are CFR la ei depășea valoarea uneia dintre filialele de distribuție.
Foarte puțin, prea puțin s-au plâns public d-nii Hajdinjak, Gheorghe și Stab despre gazul ieftin exportat de Interagro, și nici unul n-a dat statul în judecată pe Directiva europeană ca să ajungă cu procesul până la Curtea Europeană de Justiție, cum fac alții în Ungaria. De câte ori i-ați auzit pe d-nii d’Agnese și Veskrna să spună ceva public despre veniturile amânate din tarifele pe rețele?
Ne plângem că liberalizarea nu aduce concurență deoarece companiile de stat au toate același acționar, dar n-am auzit grupul de mari consumatori, în frunte cu vocalii Alro sau Mittal, altminteri scandalizați că “piața de energie din România nu e funcțională”, să ceară ca Oltenia sau Electrica să se privatizeze, deși în beneficiul lor ar fi în primul rând, în caz că la un moment dat nu vor mai primi curent ieftin de la Hidro sau Nuclear.
E mai simplu să ne rezolve alții problemele ȋn timp ce noi facem business as usual, pe la colțuri. Și lasă că avem noi alte aranjamente din care ne recuperăm pierderile, deci să-i lăsăm pe fraierii ăștia de la FMI să se lupte pentru noi ȋn celelalte chestiuni unde interesele noastre sunt legitime. Culmea-culmilor s-a atins când ACUE (asociația EON, GDF, CEZ, ENEL, Electrica) a ieșit chiar împotriva încercării de a face platformă de gaze pe OPCOM, dintr-un motiv real nelegitim (ne convine tuturor cum se fac afacerile pe gaze), cu un argument public de-a dreptul hilar: “legislația e prea imprevizibilă”, când tocmai șeful ACUE lucrează și la ciornele legilor pe energie ȋn Parlament.
Sunteți acum nemulțumiți de ce-a ieșit cu reforma în energie propusă de FMI? Atât s-a putut negocia, în condițiile în care trei guverne consecutive (Boc, Ungureanu, Ponta) au făcut tot ce le-a stat în putință să NU facă reformele, iar voi n-ați supărat cu nici o vorbuliţă guvernul. S-au găsit cele mai năstrușnice scuze: ba că s-a descoperit la Romgaz fix înainte de listare că mai are nevoie să se facă un studiu internațional ca să vedem ce rezerve are; ba că abandonarea campionilor integrați are nevoie de avizul CSAT; ba că înlocuirea managerilor politruci la Nuclearelectrica are nevoie de avizul CSAT (n-a avut în schimb pentru numirea d-nei Lulache, care n-are treabă cu energia nucleară; și n-a fost nevoie pentru insolvența Hidroelectrica).
Ba că durează mai mult câte un studiu, ba că stai că nu se poate, ba că am greșit numele în HG, deci trebuie să-l refacem, ba că acum suntem în insolvență, s-a dus naibii listarea și managementul profesionist la Hidro. Ori că acum pur și simplu nu e momentul. Ba vrem vânzare minoritară, ba majoritară, ba iar minoritară, ba majoritară, vezi Oltenia. Ba nu știm cum să fuzionăm, Elcen cu RADET sau RADET cu Elcen. Ba că am încercat și am ratat, uite domnule ce de oameni răi cu Cuprumin și Oltchim. A, și ne scuzați că între timp am semnat Tratatul lui Dogaru, cel în care ne jurăm că întoarcem toate reformele cu FMI din drum – dar n-am fost serioși, să știți, stau mărturie comentatorii noştri de casă şi cei acoperiţi, am semnat doar pe prima pagină; pe scrisorile de intenție cu FMI-ul semnăm pe ultima, parol!
În tot acest timp, deși era în interesul tuturor stakeholderilor din energie să se facă luntre și punte ca să meargă bine acordul, doar Fondul Proprietatea a mișcat ceva, puţin, şi la rândul lor fără să susțină public acordul cu FMI. Ce, vreţi să devină impopulari ȋn comunitatea bloggerilor? Toți ceilalți au așteptat fericiți și mulțumiți să li se rezolve problemele, fără să miște un deget, fără să iasă public, fără să dea statul în judecată pentru încălcarea propriilor legi, fără să facă lobby la Bruxelles sau ce mai știu ei să facă să se împingă mai repede infringement-urile – pentru că nimeni nu vrea să se pună rău cu Guvernul.
Explicația poate fi una singură, anume că fiecare și-a mai împins și alte chestii pe lângă, de-aia nu vor să se pună rău cu miniştrii: ba modificări la legea energiei prin ordonanţă; ba să facem din definiții niscaiva obligații ca orice consumator de gaz să treacă pe la noi; ba las’ că negociem noi altfel taxele alea, că avem om în Parlament și șeful nostru de patronat mai e și consilierul lui Ponta. Ne-om descurca.
Poate că FMI ar fi făcut treabă mai bună și am fi avut acum un sector al energiei funcțional dacă toate companiile mari din energie, cele din ACUE (EON, ENEL, CEZ, GDF) și Petrom, în loc să bage capul în nisip și să se bazeze exclusiv pe FMI, ar fi ieșit și ei public să apere reforma. Dacă tot n-au curaj să înfrunte Guvernul când e interesul lor în joc, dacă tot nu vor să supere Guvernul, măcar să fi apărat public programul cu FMI față de atacurile fără sens şi contra interesului public.
Un lucru trebuie să fie clar publicului: cei care au lucrat în acordul cu FMI, echipa FMI-ului, cea din București și cea de la Washington, plus un om de la Banca Mondială de la Washington și un om de la Comisia Europeană de la Bruxelles, au făcut treabă mai bună pentru buna guvernare în energie decât mulți care se bat în piept cu cărămida reformei.
Iar azi, din nou, e chiar util şi trendy să fii contra unui nou acord cu FMI: probabil nu se va putea negocia nici unul, fiindcă guvernul nu vrea deloc să mişte vreo reformă. Deci e nevoie să i se legitimeze preventiv poziția ȋn care se va găsi când i se va da cu flit, FMI nedorind să-şi rişte ȋn continuare credibilitatea doar ca să ne facă bine cu de-a sila.
Ce e de făcut?
Departe de noi gândul să susținem că acordul cu FMI a rezolvat toate problemele sau că nu s-au făcut greșeli chiar din partea Fondului; în realitate, condiționalitățile structurale sectoriale au mers destul de greu și FMI a fost nevoit să cedeze de multe ori pe parcursul negocierilor. E suficient să compari scrisorile de intenție trimestriale de la începutul acordului până la sfârșit pentru a observa câte reforme structurale s-au avut în vedere iniţial și cât de puțin s-a reușit în cele din urmă; nici un guvern nu s-a omorât cu reforma.
Câteva lecţii de bună practică pentru viitor:
FMI trebuie să facă un Acord mai flexibil din punctul de vedere al birocrației sale interne, ceea ce-l va face mai dur cu guvernul. De pildă, dacă se ȋncheie un nou acord precautionary (tip garanție), sistemul ar trebui să fie aşa: nu se îndeplinesc condițiile, se amână fiecare tranșă de garanție până când se îndeplinesc. Contractul trebuie să poată fi întins până se aplică tot ce s-a promis; dacă nu se face reforma promisă la timp, mesajul e clar transmis piețelor, dar autorităţile mai au o șansă să recupereze întârzierile. Până acum, FMI avea doar două opțiuni, anume să accepte amânările sau să rupă acordul, deci accepta amânările de reforme doar din cauză că nu voia să recurgă la soluţia radicală și să arunce țara în incapacitate de plată.
Stakeholderi. Este evident că măsurile de reformă sectoriale sunt în primul rând în beneficiul actorilor din respectivul sector. E cazul ca stakeholderii să mai sară și ei în apărarea programului propus (și a FMI ca atare, poate?) pentru că altminteri Fondul singur nu va reuși cine știe ce reformă.
Asta ȋnseamnă până la urmă adevăratul country ownership al reformei, nu? La urma urmei, FMI ca și Comisia UE s-au cam săturat să asiste pe ditamai companiile internaționale ca pe niște neajutorați care se vor ținuți de mână la fiecare pas.
Otilia Nuțu și Sorin Ioniță sunt analiști de politici publice ai EXPERT FORUM
EXPERTFORUM: Ne mai trebuie acord cu FMI?
![EXPERTFORUM: Ne mai trebuie acord cu FMI?](https://media.capital.ro/wp-content/uploads/12_FMI_agerpres_47-1024x532.jpg)
26 martie 2013, 12:27
Ultima modificare în 26 martie 2013, 14:27
Se ȋnmulţesc vocile publice care spun că nu mai e necesar un nou acord cu FMI. Cea mai recentă e cea a preşedintelui Senatului, Crin Antonescu, care a reiterat zilele astea poziţia PNL din anii 2006-2008, aceea că nu e nevoie de asistenţa partenerilor internaţionali precum FMI, care aduce cu sine austeritate şi nu ne lasă “să ne dezvoltăm”.
Etichete:
Publicat in categoriile: Știri de ultimă oră
Ne puteți urmări pe Facebook, Telegram sau pe Google News
Publicat in categoriile: Știri de ultimă oră
Ne puteți urmări pe Facebook, Telegram sau pe Google News
Pentru comentarii sau drept la replică, ne puteți contacta pe pagina noastră de Facebook
- Radu Florescu: „Energia, IT-ul și agroturismul, adevăratele oportunități de investiții ale României”
- Ce se ascunde în spatele prețurilor mari la energie
- Majoritatea băncilor cipriote se vor redeschide marţi
- Biserica Ortodoxă a Ciprului are 100 de milioane de euro la Bank of Cyprus
- Cum a ratat Ioan Niculae locul I în topul fermierilor bogaţi
- Preţul petrolului în creştere după anunţarea acordului cu Cipru
- ACORD pentru susţinerea Ciprului: Cea de-a doua bancă a ţării va fi închisă
- Societăţile de asigurare îşi întorc privirea spre IMM-uri
- Deşi producţiile au fost la jumătate, exporturile de grâu şi porumb au crescut cu 18% în 2012
- UniCredit Ţiriac Bank a derulat în 2012 operaţiuni de factoring de aproape 800 milioane euro