Pierre Brochand, fost director general al DGSE (Direcția Generală pentru Securitate Externă) din 2002 până în 2008, face un diagnostic extrem de îngrijorător în ceea ce privește supraviețuirea statului național francez, din cauza imigrației non-europene, într-un interviu acordat cotidianului Le Figaro.
Potrivit acestuia, trăim revolta împotriva statului național francez a unei părți semnificative a tinerilor de origine extraeuropeană prezenți pe teritoriul său. Această explozie este rezultatul deceniilor de orbire și propagandă în favoarea unei imigrații masive, ale cărei consecințe nu au fost niciodată măsurate. Brochand analizează la rece cocktailul fatal constituit de întâlnirea dintre o societate a indivizilor bazată pe deschidere și democrație și sosirea unor diaspore întregi cu medii culturale total diferite.
“ Atunci când un grup uman încearcă să se stabilească în mijlocul altuia, există doar cinci posibilități“, spune Brochand.
Prohibiția, și anume închiderea granițelor în numele principiului precauției (modul polonez), nu a fost niciodată serios luată în considerare în Franța.
La fel, „asimilarea” a fost abandonată rapid, pe tăcute, din « lepădare de sine », spune Brochand, dar și din necesitate, în fața unor fluxuri prea masive pentru ca aceasta să funcționeze.
De aici și entuziasmul pentru „integrare”, un fel de compromis-minune, de inspirație anglo-saxonă, în care fiecare face un pas spre celălalt. Această abordare a avut un succes limitat în Franța. Contractul minim care stă la baza integrării plasează cea mai mare parte a efortului asupra țării gazdă, în ceea ce privește ajutoarele financiare si respectarea legii.
„Diaspora, buzunarul lumii a treia”
„Separarea” este doar rezultatul acestui bilanţ nesatisfăcător. Ceea ce nu este deloc surprinzător, din moment ce despărțirea este panta naturală a oricărei societăți multiple. « Nu cunosc nicio excepție de la această regulă de fier, mai ales când afilierile provin din civilizații diferite », spune Pierre Brochand pentru Le Figaro.
Așa se formează „diasporele”, nuclee dure, nici asimilate, nici integrate, cu tendință necooperantă, adevărate buzunare ale Lumii a Treia, unde se dezvoltă o dublă dinamică a disidenței. Pe de o parte, presiunea socială generată de aceste entități, în favoarea obiceiurilor, credințelor și modurilor de viață de origine, le ține din ce în ce mai departe de cele ale țării gazdă: de aici un fenomen de divergență generațională, nemaiîntâlnit până acum, dar pe care tulburările recente din periferii le validează fără discuție. Pe de altă parte, aceste enclave se autogenerează constant, într-un „bulgăre de zăpadă”, datorită unei rate mari a natalității și a unui angrenaj de aspirație legală prin, printre altele, sistemul de « reîntregire a familiei ».
« Acest marș către secesiune ne-a paralizat elitele, care i-au perceput rapid potențialul exploziv. Dar, în loc să-l blocheze, apoi să realizeze o strategie de retrogradare, ele s-au mulțumit cu izolarea pe termen scurt , cu subvenții și refuzuri învăluite într-un discurs neclar de negare sau eufemizare, care vizează cumpărarea de zi cu zi a păcii sociale. »- apreciază fostul director al DGSI.
5 milioane de intrări suplimentare
Când diasporele, prin umflarea disproporționată (cel puțin 5 milioane de întrări suplimentare din 2005), ating o masă critică, masa care le face să conștientizeze forța de care dispun, când compromisurile și concesiile unilaterale devin recunoașteri ale slăbiciunii statului chemând la transgresiune, când aceste contrasocietăți îndrăznesc să se constituie ca suveranități concurente în spațiu „unic și indivizibil” al națiunii, oala sub presiune ajunge să explodeze, de îndată ce se prezintă oportunitatea.
În 2005, o primă erupție în lanț a servit drept avertisment.
« Merită să reamintim, în primul rând, că revoltele izolate sunt obișnuite de patruzeci de ani, în cele patru colțuri ale țării, sub eticheta tehnocrată de „violență urbană”. Până în punctul în care nimeni nu le mai acordă atenție, de parcă ar face parte din peisaj. Eroare fatala. »
Nimic comparabil nu s-a întâmplat de la Revoluția din 1789
« Același început, în urma unei presupuse „gafe” a poliției. Aceeași violență polimorfă , aceiași autori cvasi-exclusivi: tinerii din suburbii, unde fac să domnească legea celor mai puternici. Aceeași asemănare aparentă cu focarele rasiale din „ghetourile” Americii. Aceeași predilecție pentru noapte, ca toate gherilele din lume. Același cadru exclusiv urban. »- susține Brochand facand o comparatie cu revolta din SUA.
« Aceeași restricție, de ambele părți, în ceea ce privește utilizarea celor mai letale arme, spre deosebire, de această dată, de Statele Unite. Dar, de asemenea, aceeași neputință a forțelor de ordine, totuși mobilizate la maxim, pentru a potoli o mare furtunoasă. De asemenea, vrem să credem în natura la fel de spontană a acestei explozii „de tip puzzle”, fără un coordonator național sau supraveghere militantă: încă nu putem discerne un comitet central, o „shura” islamică sau un sindicat de traficanți de droguri, care manevrează în spatele „bătuși”.
Dar, dincolo de aceste asemănări cu trecutul, diferențele sunt izbitoare și toate merg în direcția unei agravări excepționale a „cantității”, dar și a „calității”. »
În ceea ce privește amplitudinea, statisticile oficiale sugerează – spune Brochand – că nimic comparabil nu s-a întâmplat în orașele franceze de la Revoluția din 1789 sau, cel puțin, în săptămânile de după Eliberare, în 1944. « Nu putem fi alarmați decât de proliferarea extraordinară a dimensiunii delincvente, un fel de revărsare paroxistică a supracriminalității endemice a diasporelor. Din păcate, această informație ascunde numărul de protagoniști, care poate fi estimat foarte aproximativ între 100.000 și 200.000 de persoane (aplicând raportul optimist de 1% la cifrele reținute în fiecare noapte a violentelor din suburbii). Estimare care permite să pună la îndoială clișeul liniștitor al „minorității minuscule”. »
« Cei cu dublă cetăţenie se exclud din comunitatea naţională »
Fostul director DGSI spune că exista 3 modificări majore fata de revolta din 2005. Prima se datorează rolului înzecit al rețelelor de socializare. Impact greu de măsurat, dar probabil major.
O a doua caracteristică fără precedent este răspândirea tulburărilor în orașele de provincie foarte mici, o reflectare îngrijorătoare a răspândirii imigrației pe întreg teritoriul, uneori la instigarea autorităților publice.
Ultimul, specific, raidurile au pătruns în centrele metropolelor, inclusiv Parisul, până la Champs-Élysées.
« Cert este că aceste inovații se dovedesc a fi o trezire extraordinară, pentru toți cei care nu s-au simțit îngrijorați sau au vrut să fie șocați, de avertismentele celor care au denunțat aceasta situație. Și aici, va trebui să ne resemnăm să admitem că unii au greșit, iar alții au avut dreptate … »
Roata dințată a Istoriei a făcut o întorsătură suplimentară, iar efectul ne-a dus la un nivel de ostilitate socială și mai intens decât cel care a provocat explozia, mai spune Brochand. « Până nu demult, mințile răutăcioase vedeau în jocul de-a pisica și șoarecele, practicat în suburbii, o simplă reeditare ridicolă a tragediilor coloniale: Mă tem că condescendența acestei batjocuri a lui Marx nu mai este de sezon. »
Vom trage invatamintele necesare, și anume că este angajată prognoza vitală a țării? – se întreabă analistul. « Consider că cei care au dublă cetățenie și care atacă instituțiile Franței se exclud din comunitatea națională. Ca să nu mai spun că marea majoritate a populației, tăcută și retrasă, rămâne absentă, în postura de simplu spectator. »
„Răscoala împotriva statului național francez a celor de prigine non-europeana”
Pierre Brochand descrie dezastrul actual ca o „răscoală sau revoltă împotriva statului național francez, a unei părți semnificative a tinerilor de origine non-europeană prezenți pe teritoriul său”. Miza principală, monopolul violenței legitime (care aparține forțelor de ordine-nn) pe același spațiu.
« Dacă am ajuns la asta, este și, și poate mai presus de toate, din cauza ideologiei dominante, care a justificat și chiar glorificat imigrația masivă de « instalare », suferită timp de o jumătate de secol.
De fapt, nu putem explica evoluțiile actuale fără a reveni la schimbarea de model de societate care a avut loc în anii 1970. »
Franța a ajuns astfel, în opinia lui Brochand, « o societate lichidă, binevoitoare și primitoare, eliberată de bunăvoie de mijloacele de autoapărare lăsate de Istorie, care se vede telescopată de un meteorit gigantic creat de ea ”.
Cuvântul „rasism” – abătut de la sensul său original
Brochand denunță un „discurs intimidant”. « Acuzația de „rasism”, (…), este cheia de boltă a sistemului, ceea ce echivalează cu rechizitoriul permanent al poporului francez, acuzat de toate nenorocirile pământului: războaie mondiale, colonizare, genocid evreiesc, încălzire globală, indiferență față de înec etc.
Se urmărește limitarea mentalităților la culoarul foarte îngust al gândirii, definit de statul de drept. « A fost instituită o pedeapsă cu moartea socială, mai puțin dureroasă decât cea fizică, dar la fel de eficientă, aplicată doar celor refractari la xenofilia obligatorie.
Pentru că iată-ne, prinși într-un simplu cuvânt – „rasism” – deviat de la sensul său inițial pentru a-i cuprinde pe toți cei care își pun întrebarea dacă ideologia pe care tocmai am descris-o nu ne aruncă într-un abis.
Desigur, șantajul a avut un succes admirabil până acum.- observa Pierre Brochand. « Este într-adevăr foarte târziu să ne uităm înapoi la zeci de ani de abdicări acumulate. Zeci de legi „ferme și umane”, sute de miliarde înghițite pentru a ajunge într-o țară muribundă, a cărei existență este acum în joc.
Incompetenţă? Ipocrizie? Aroganţă? Naivitate? Voi pune în prim plan lipsa de curaj, în fața fricii de a fi numit „rasist”, semn al unei cariere imediat încheiate. »
„Laboratorul nebuniei migratoare europene”
Fostul șef al spionilor spune că « de acum înainte, orice reacție nu poate fi decât brutală, chiar feroce ».
« În primul rând, ar trebui restabilită o ierarhie rațională a priorităților: accesul la toalete în funcție de sex sau pericolele renașterii petainismului sunt cu siguranță preocupări onorabile, dar ceea ce ne amenință acum ne recomandă înlocuirea lor cu altele, mai convingătoare. (…) Pentru a ieși dintr-o groapă, trebuie mai întâi să încetați să mai săpati. » Pentru Brochand, se impune o schimbare radicală a bazei în materie penală, prin scăderea vârstei majoratului relevant și prin restabilirea, pentru toți, a pedepselor închisorii ferme și efective, urmate de pedeapsa cu închisoarea imediată, chiar și de scurtă durată, în cazul unor atacuri asupra proprietății publice și a forțelor de ordine, furt într-o bandă organizată, trafic de droguri, violență asupra oamenilor etc.
Fostul director al DGSI propune și masuri radicale : « de ce să nu lovești imediat spiritele cu decizii spectaculoase, prin decretarea, de exemplu, a purtării obligatorii a uniformei în școala primară și gimnazială din ianuarie sau reevaluarea substanțială a alocațiilor familiale, prin limitarea acestora pe viitor la trei copii? »
Brochand spune cu voce tare ceea ce toată lumea gândește, defapt : « După ce mi-am început cariera sub generalul de Gaulle, pot compara care era reputația noastră și ce a devenit. Abisul amețește. »
« (în plan international) cei mai bine intenționați aruncă o privire îndurerată asupra unei țări care a fost cândva extraordinară, dar care nu mai este, pentru ei, altceva decât laboratorul avansat al nebuniei migratoare europene. (…)
În Algeria sau Mali, de unde provin multe dintre familiile „tinerilor rebeli”, susținătorii regimului râd în mânecă de fenta jucată fostului colonizator. Iranul și Rusia ne întorc în mod ironic criticile legate de lege și ordine. Dar, în ochii tuturor, suntem acum „omul bolnav” al continentului, al Consiliului de Securitate, al G7 și al G20. »